Jicchak Ben Cvi יצחק בן צבי | |
---|---|
![]() Jicchak Ben Cvi na fotografii ze 22. prosince 1952. | |
2. prezident Izraele | |
Ve funkci: 16. prosince 1952 – 23. dubna 1963 | |
Předseda vlády | David Ben Gurion Moše Šaret David Ben Gurion |
Předchůdce | Chajim Weizmann |
Nástupce | Zalman Šazar |
Stranická příslušnost | |
Členství | Mapaj |
Narození | 24. listopadu 1884 Poltava, Ruské impérium (nyní Ukrajina) |
Úmrtí | 23. dubna 1963 (78 let) Jeruzalém, Izrael |
Místo pohřbení | Har ha-Menuchot |
Kneset | 1., 2. |
Choť | Rachel Jana'it Ben Cvi |
Děti | synové Amram a Eli |
Příbuzní | Aharon Re'uveni (sourozenec) |
Alma mater | Kyjevská univerzita (1905–1906) Právnická fakulta Istanbulské univerzity (1912–1914) |
Profese | politik, historik, spisovatel a Jewish communities scholar |
Náboženství | judaismus |
Ocenění | Bialikova cena (1953) honorary citizen of Jerusalem člen Řádu britského impéria |
Podpis | ![]() |
Webová stránka | www |
Commons | Yitzhak Ben-Zvi |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Jicchak Ben Cvi (hebrejsky יצחק בן צבי, rodným jménem Jicchak Šimšelevič, ukrajinsky; 24. listopadu 1884 Poltava – 23. dubna 1963 Jeruzalém) byl izraelský politik, historik, sionistický aktivista, vůdce dělnicko-sionistického hnutí a v letech 1952 až 1963 v pořadí druhý a zároveň nejdéle sloužící izraelský prezident.
Před svým zvolením do vrcholné funkce hlavy židovského státu zastával různé komunitní a politické funkce. Patřil k zakladatelům marxisticko-sionistického hnutí Po'alej Cijon v carském Rusku a aktivně se podílel na organizování tamní židovské sebeobrany. Útěkem z Ruska unikl deportaci na Sibiř a po navazování kontaktů v Evropě podnikl v roce 1907 aliju do osmanské Palestiny. Tam stál u zrodu prvních židovských obranných organizací Bar Giora a ha-Šomer a prvního hebrejsky psaného socialistického listu ha-Achdut. Studoval právo na Istanbulské univerzitě, avšak v důsledku svých sionistických aktivit byl v roce 1915 zatčen a deportován. Po odchodu do Spojených států se podílel na náborové kampani do Židovské legie, do které sám vstoupil a s níž se v roce 1918 vrátil do Palestiny. Po svém příjezdu pomáhal založit stranu Achdut ha-avoda, předchůdkyni hegemona izraelské politiky v prvních desetiletí izraelské státnosti, vlivný odborový svaz Histadrut a hlavní vojenskou podzemní organizaci Hagana. Ve třicátých a čtyřicátých letech stál v čele Židovské národní rady, jež byla stínovou vládou židovské pospolitosti v Palestině. V den vyhlášení nezávislosti Izraele byl jedním ze signatářů izraelské deklarace nezávislosti a v následujících parlamentních volbách byl zvolen poslancem za stranu Mapaj. Byl dlouholetým přítelem prvního izraelského premiéra Davida Ben Guriona a společně s ním se řadí mezi dva nejvýznamnější sionistické vůdce.[1]
Kromě politické činnosti se během svého života věnoval i vědeckému výzkumu, v jehož rámci se zabýval židovskou etnologií. Studoval židovské etnické a náboženské skupiny a komunity, jejich zvyky, tradice a historii a o mnohých sepsal ucelené vědecké studie, jež jsou dodnes považovány za autoritativní a obsahově vyčerpávající. Tento svůj vědecký zájem projevil i v čele státu, když do prezidentské rezidence každý týden zval představitele různých židovských komunit. Je mu rovněž připisováno zavedení tradice dnů otevřených dveří prezidentské rezidence.
© MMXXIII Rich X Search. We shall prevail. All rights reserved. Rich X Search